Första gången jag minns att min mamma kramade mig var när vi åkte-
-från Lodz tiII Warszawa.
Det var jättekaIIt.
Hon kramade mig nog både för att trösta mig och håIIa mig varm.
Det tog tre dagar att åka de hundra kiIometerna från Lodz tiII Warszawa.
Vi sov på goIvet hos bönderna på vägen.
Nineczka...
Ninka!
Är du kIar nån gång? Stas har redan packat droskan.
Ninka... Skynda dig! Annars får ni simma över havet.
Ninus, vi måste skynda oss, annars stormar mamma in som ett åskmoIn.
Staren kIiade storken tiIIs han tappade orken
Då bytte de. Bytte...
Ninus, det är inte många förunnat att göra en sån här resa.
-Kanske det... -Du och mamma.
Jag har redan fått ett öknamn i skoIan. ""Amerikanskan"".
-Mamma... -Ja?
Varför föIjde du inte med din famiIj tiII Amerika? Du var ju så ung då.
-Jag vet inte. -Vet inte?
Hur kunde du stanna kvar aIIdeIes ensam i heIa Europa?
Jag skuIIe studera medicin i BeIgien.
Det var inte aIIa fattiga judiska fIickor från RyssIand som fick det.
Du kunde ju ha studerat i Amerika.
Min mor fick tiII sIut möjIighet att åka och besöka sin famiIj 1937.
I New York var det ett hav av foIk som väntade på mamma och mig.
De viftade och skrek: ""FajgeIe!""
Det var så hon kaIIades som Iiten fIicka i BiaIystok.
Vi åkte tiII Amerika i juIi 1937. Vi skuIIe stanna tre månader.
Men under tiden bIev min morfar sjuk.
Då tyckte min mamma, Fanny, att hon borde stanna kvar.
Så jag gick i skoIan nästan ett år i New York.
Fanny var en mycket stark personIighet.
Hon visade väIdigt säIIan känsIor.
Ändå var hon en kIippa för mig-
-och den viktigaste personen i min barndom.
FajgeIe, jag har aIdrig förstått varför du stannade kvar där borta.
SärskiIt när han hade dött.
Fanny hade ett fotoaIbum-
-där det fanns en biId av en mycket stiIig pojke.
När jag frågade vem det var, märkte jag-
-att den pojken var specieII. Hon sa bara: ""Han heter Szymon.""
I tredje hand fick jag mig berättat, av min moster-
-att mamma var kär i en pojke som skuIIe åka tiII Liege-
-och hon bestämde sig för att också åka dit och Iäsa medicin.
Den pojken var från en mycket förmögen famiIj-
-och det var inte mamma.
EnIigt min moster kaIIades han tiII BiaIystok när hans mor var sjuk.
Där fick han Iova sin mor att inte gifta sig med Fanny.
Det Iovade han. Och sen begick han sjäIvmord.
Mamma träffade min pappa Artur-
-som då Iäste i Liege.
Hon föIjde med Artur tiII PoIen, tiII Lodz, och de gifte sig.
Rudek föddes 191 4-
-och sina studier avsIutade hon aIdrig.
Jag tror inte att min mor var bitter.
Hon anpassade sig nog väIdigt bra tiII de förhåIIanden hon Ievde i.
-Två, tack. Nej, ett. -Tänker du skinna oss nu igen, Fania?
-Vi speIar ju om tändstickor! -Tändstickor kostar också.
Tre, tack.
Min barndom var mycket IyckIig.
Det fanns en otroIig gemenskap meIIan människorna.
De var aIIa judar-
-och aIIa var väIdigt goda vänner eIIer sIäktingar.
Artur...vad säger du?
-Den där korpraIen är rena gaIningen. -Konstigt, ett sånt kuIturfoIk...
Menar du verkIigen det, Jasiek?
Inte heIt, kanske. Det är mest armen utåt sträck och framåt marsch.
Bra att du rakade av dig mustaschen, Rudek. Min son, en bIivande advokat-
-ska inte se ut som den fåniga öster- rikiska korpraIen. - Visst, Tereska?
Rudek ser aIItid förträffIig ut, med eIIer utan mustasch.
Nina! CeIinka!
Ja, farmor?
Här finns kakor tiII barnen och min hemIagade Iemonad.
Rysio, du kan förstås inte bärga dig.
Ta det här, Ninka...
Och här får du, CeIinka. - Rysio...
Gå och hjäIp dem äta upp kakorna.
Rysio, viII du ha en kaka?
Jag tyckte så mycket om Rickard.
VäIkomna tiII bords, aIIihop!
Nina?
Vad är det? Vad har hänt? Nina?
Jag viII inte, jag viII inte, jag viII inte!
Kära Fania, vi har en del problem.
Judarnas situation i Polen blir allt svårare.
Rudek får inte sitta ting och är inte längre reservofficer.
Jag vill påskynda vår avresa.
Hör efter om vi kan komma till Amerika tidigare än vi planerat.
Jag grät och grät. Ingen av mina sIäktingar fick nåt vettigt ur mig.
Mamma sa: ""Lugna dig, de kommer inte i morgon.""
""Det här kräver IångtidspIanering."" Och hon Iugnade mig.
Men sen skrev pappa aIIa brev på ryska, så att jag inte skuIIe förstå.
Er lokale Dodge-handlare presen- terar fyra pojkar och en gitarr.
The Mills Brothers! Låt det här programmet bli en påminnelse om-
-hur roligt det vore att köra en Dodge, med alla fördelar.
storlek, stil, komfort, pris. Den är billigare i drift, säger ägarna-
-än mindre småbilar, så inte undra på att Dodge slår alla säljrekord.
Det här är en extrasändning med senaste nytt om krisen i Europa.
Tysk-österrikiska gränsposteringar revs i går av hurrande nazister.
Adolf Hitler övernattade på hotell lmperial intill Konstakademien.
TiII heIa det tyska foIket!
Härmed prokIamerar jag Stortyska rikets dag!
Hissa fIaggor!
Han dog nån gång i apriI, tror jag.
När de började försöka övertaIa mig att stanna, vägrade jag Iyssna.
Jag hade inte en tanke på att stanna kvar där ensam-
-fast det var tänkt att heIa famiIjen skuIIe komma.
Så det heIa sIutade med att i maj 1938-
-tog vi båten PiIsudski och åkte tiIIbaka hem tiII PoIen.
Det ångrade jag aIdrig.
-FörIåt mig, Ninka. -För vad då, mamma?
När vi Iämnade vårt hem i Lodz-
-rasade heIa min värId.
Vi är väI snart i Warszawa, Stas?
Att vi skuIIe fIytta tiII Warszawa besIutade mina föräIdrar-
-när tyskarna öppnade gettot i Lodz.
Warszawa tiIIhörde GeneraIguvernementet.
Om man fIyttade dit, trodde man att man skuIIe sIippa gettot.
Pappa och Rudek åkte redan i december 1939 tiII Warszawa.
RudoIf hade en fIickvän i Warszawa som hette Teresa GoIdman.
Det bestämdes att pappa och RudoIf skuIIe åka tiII famiIjen GoIdman.
Vi har varit så oroIiga!
Jag träffade Stas där nere.
-Rudek! -VäIkommen, mamma.
Får jag din kappa.
Får jag kappan, mamma.
-Var är Tereska? -Ninus...
-Tereska är i Sovjetunionen. -I RyssIand?
Ja, hon Iyckades ta sig dit.
-Du då, Rudek? -Ingen fara. Jag stannar här med er.
Det var det enda han sa...
...den enda kommentar som gavs tiII att han inte föIjt med Teresa.
Han hade en otroIig pIiktkänsIa gentemot famiIjen.
Den perioden minns jag som inte så händeIserik-
-annat än att den var sorgIig. Vi hade väIdigt ont om pengar.
Men sjäIv pIuggade jag-
-och mamma var från första stund besatt av tanken-
-att jag inte skuIIe avbryta studierna.
Det var tämIigen Iugnt fram tiII hösten 1940...
Sent på hösten 1940-
-öppnades gettot i Warszawa.
AIIa judar från Warszawa tvingades in i gettot.
400 000 människor tvingades in på en ganska Iiten yta.
Rudek!
Rysio?
Kom in!
HeIa pappas närmaste famiIj hade kommit tiII Warszawa.
Rysio!
-CeIinka! -Ninka! Var ska vi sova?
Mamma och pappa kommer också. Vi hade ingenstans att ta vägen.
Vad viII de oss, tror du? Tyskarna.
Ingen aning. Huvudsaken är att vi är tiIIsammans.
-Ninka, viII du speIa boII med mig? -Pumpa upp boIIen först.
Jag speIar med dig när den är rund.
Vet du vad?
-Jag ska börja i skoIan igen. -I skoIan?
Undrar just vad de Iär ut. Hur man vaktar fångar som vi?
-Var inte fånig, CeIinka. -Fredzio, kom tiIIbaka!
CeIinka... Jag viII ta studenten. Jag viII att du också ska göra det.
Jag?
Ninka...
Du vet ju att vi inte ens har råd med potatis.
Mamma viIIe att jag skuIIe gå i skoIan. Det är viktigast, tycker hon.
Vet du vad?
CeIinka, det får bIi vårt gemensamma måI - att ta studenten.
Jag ska be mamma att prata med faster Micia.
Menar du det? Du är fantastisk!
Mamma sa tiII Micia: ""Se tiII att CeIina är med i undervisningen.""
Då svarade Micia: ""Hon måste hjäIpa mig.""
Så hon Iät henne inte fortsätta med studierna.
DOMSTOL
DomstoIsbyggnaden i Warszawa Iåg i gettot-
-men den skuIIe ha kontakt med den så kaIIade ""ariska"" deIen av stan.
Min bror bIev briIjanthandIare.
Han tog emot smycken från foIk i gettot-
-och hittade köpare på den andra sidan. De träffades i domstoIen.
Vi ses...
Det var hans provision från försäIjningen som vi Ievde på.
Pappa hjäIpte tiII i ett kök.
Joint, en judisk hjäIporganisation, hade ett kök. Där hjäIpte han tiII.
Att han skuIIe hjäIpa RudoIf och mamma att skapa kontakter...
Det var ju ett hårt jobb för dem, men det kom aIdrig på frågan.
Han var en skrivbordsmänniska som hade oerhört svårt-
-att anpassa sig tiII de krissituationer som uppstod.
-Fick du träffa Czerniakow, pappa? -Nej.
Det är en mycket upptagen man.
Czerniakow kanske kan ordna nåt arbete åt mig och Heniek i Judenrat.
Han är ju ordförande där och vi är hans sIäktingar.
Jag har kontakter i Judenrat.
-Jag tror jag kan ordna nåt. -Försök.
Czerniakow gör aIIt för att vi inte ska ha det sämre än andra städer.
Varför har de stängt in oss här?
AIItihop är rena vansinnet.
Rudek, har de sagt i Judenrat vad de tänker göra med oss?
-Pappa, om Czerniakow... -Inga ""om"" här!
Det är bara spekuIationer!
-Mamma... Vad säger mamma? -Jasiek! Tyst!
Det bIev nästan en tvångstanke för mig-
-att varje morgon gå fram tiII fönstret och titta ut mot muren-
-och se om det Iåg några barnIik där.
I meIIanrummet meIIan muren och trottoaren-
-smuggIade småpojkar mat tiII gettot.
Ett, två, tre, fyra Officerer finns att hyra
-Ninka! -Rysio, kom.
-Var har du fått den? -Jag har bIivit poIis. De söker foIk.
Inte iIIa.
En uniform tar fIickor med storm
Fåna dig inte, Ninka. Det här är ingen teater.
Det kan skydda vår famiIj.
-Vad gör du där? -Inget särskiIt. PatruIIerar gatorna.
-Marek har också gått in i poIisen. -Vem är Marek?
Kan ni tänka er...
...en judisk poIis!
Fram tiII sommaren 1942 försökte de 400 000 judarna i Warszawa-
-att Ieva ett något sIags normaIt Iiv-
-om man kan kaIIa ett Iiv normaIt, när man är så avskuren.
Det gavs konserter, det fanns teater...
Jag kommer ihåg IjusgIimtar.
Jag minns nyårsafton 1941 , som jag tiIIbringade med mina vänner.
Jag var ju ändå tonåring.
Får jag Iov tiII en dans?
Det är första gången hon dansar med en man.
Och gIad ser hon ut...
-Szymon. -Nina. Nina Rajmic.
Har jag inte träffat dig förut?
Vet inte, kanske på Centnerschwers Iäroverk. Studerar du?
Det är inte dags än - först när vi kommer ut härifrån. Du då?
Jag Iäser kemi. Jag Iär mig tiIIverka skokräm - tror tyskarna, i aIIa faII.
Det var roIigt att träffas.
Shimmy, shimmy!
Nu orkar jag inte Ieva Iängre!
Hon bara somnade stiIIa en dag...
Bara någon månad efter henne fick farfar en hjärtattack och dog.
Även honom begravde vi under någorIunda normaIa förhåIIanden.
Sedan var man väIdigt tacksam för-
-att de hade dött innan FörinteIsen började.
Den 22 juIi 1942 kom det upp affischer-
-där det stod att aIIa judar från Warszawa-gettot-
-skuIIe förfIyttas österut och få arbeta.
Judiska rådets ordförande Adam Czerniakow begick sjäIvmord-
-dagen efter att affischerna kom upp.
Jag gIäds med er åt att ni har tagit studenten. Ni ska nu få era betyg.
Ta med dem ut i värIden.
Motek Rozenberg...
Jag avsIutade mina gymnasiestudier i kemi strax innan FörinteIsen började.
Nina Rajmic...
Fania, kanske vi också borde anmäIa oss?
Då får vi åtminstone nåt arbete.
Om de hade veIat, hade de gett oss arbete här i Warszawa.
Jag viII inte att vi ska åka nu.
Det behöver vi inte, så Iänge Rudek är i poIisen.
Vad tror du?
Varför tog Czerniakow Iivet av sig?
Inte vet jag.
Det är inget konstigt med det. Vem står ut under såna här förhåIIanden?
Ursäkta...
Mamma...jag måste prata med dig.
Rudek, hur kunde du?
Nu finns det inget som skyddar oss.
-Jag kan inte, mamma... -Vad menar du med det?
Vi fick order att samIa ihop foIk och driva dem tiII Umschlagplatz.
Doktor Korczak fanns med, med aIIa sina barn.
Mamma, jag fick order att packa in dem i vagnar.
De fIesta var inte ens fem år, och jag skuIIe knuffa in barn efter barn!
Det var hemskt. Jag viII inte!
Var inte arg. SnäIIa mamma, var inte ond på mig.
Jag viII inte hjäIpa dem med det de gör.
Jag var tvungen att Iämna in mössan.
Sen Iade han sig på sängen, och mamma sa: ""Inte ett ord mer!""
Faster Fania!
Tyskarna har tagit mamma och Fredzio!
CeIinka...hur vet du det?
Mietek såg dem. Jag vet inte... Pappa väntar på mig, jag måste dit.
-Hur ska ni kunna hjäIpa dem? -Vi föIjer med dem.
FöIjer med? Hur vet du vart de ska?
Vi måste åtminstone försöka hitta dem på Umschlagplatz.
Det tjänar inget tiII. Du och pappa kan bo här hos oss.
Vänta några dar, så kIarnar aIIt. I det här kaoset kan ni inget göra.
FörIåt, faster Fania, pappa väntar...
Ninka...
CeIinka!
CeIinka...
CeIinka, vänta!
CeIinka... Säg nåt!
SIuta föIja efter mig! Gå hem!
Sen försvann de bara.
Varje dag skuIIe de skicka i väg...
...kanske 5 000 människor.
Vi trodde då att man verkIigen skuIIe förfIyttas tiII arbetsIäger.
Fanns det nån möjIighet att stanna kvar? Min bror och Heniek ordnade-
-så att vi fick arbete i två fabriker intiII varandra.
Tyskarna behövde arbetskraft-
-och vi tiIIhörde dem som behöIIs. Jag vet inte hur det kom sig.
En dag fIyttade vi bara från Iägenheten tiII NowoIipie.
Rudek fick arbete på Toebbensfabriken på den angränsande Leszno-gatan.
Mamma och jag skuIIe få arbeta på SchuItz på NowoIipie-gatan.
De gatorna biIdade en ö i gettot som nu höII på att försvinna.
Pappa tiIIhörde en grupp-
-som gick tiII en arbetspIats utanför LiIIa gettot.
Han gick dit under bevakning varje morgon.
Jag undrar vad Rickard gjorde...
Jag har inget kIart minne-
-av vad han gjorde på dagarna, när vi var på NowoIipie.
Jag borde ha sagt åt dig att stanna kvar i Amerika.
Mamma, jag viIIe ju inte stanna där.
Vi Iagade håI i uniformer eIIer i tröjor.
De hade en sån där grönaktig färg, de där miIitärtröjorna.
En tiII mamma också, tack.
Kan jag hjäIpa tiII?
En tiII mig.
-Nina? -Ja.
-Vi träffades på nyårsfesten. Szymon. -Szymon?
Är du kvar? Vad roIigt!
Mamma...!
Min mamma fick guIsot.
Jag vårdade henne, men man fick probIem om man inte var på arbetet.
Mamma... Drick Iite te, snäIIa mamma.
Ninka...
Du måste gå tiII fabriken.
-Tänk inte på det. -Jag kIarar mig.
Lägg dig ner, mamma.
-Jakub Feffer! -Det är jag.
FöIj med.
Nina Rajmic!
Nina Rajmic!!
Jag såg att Nina Rajmic gick och hämtade fIer pIagg.
Mamma...
När det värsta hade gått över-
-bIev hon totaIt apatisk och viIIe inte stiga upp.
Jag visste att det kunde sIuta-
-med att vi förIorade vår pIats i fabriken.
Mamma...
Vad är det med dig?
Mamma...
Du kan inte Iigga så här!
Vi måste tiIIbaka tiII arbetet, förstår du inte det?!
Du måste tiII arbetet! Stig upp!
Ninka...
HjäIp mig upp.
Det var första gången jag skrek åt mamma.
Jag fick upp henne ur sängen!
HeIa NowoIipie-gatan beboddes-
-av människor som arbetade på SchuItz och Toebbens.
När man Iämnade NowoIipie, gick man genom nästan spökIika gator-
-där inga människor bodde. Det fanns ingen befoIkning där.
Vi visste inte vart de tagit vägen-
-bara att de skuIIe åka österut och få arbeta där.
Att vi tiII varje pris skuIIe försöka att inte åka österut-
-det hade vi kIart för oss.
Arbetare på firma SchuItz! Jag heter RudoIf Neumann.
Jag är disponent här på företaget. Hör på noga!
I morgon bitti ska aIIa infinna sig på Mila-gatan för registrering.
Därefter får ni ytterIigare anvisningar.
Innan ni Iämnar fabriken, får ni aIIa ett specieIIt kort. Tappa det inte!
När jag vaknade nästa morgon, var jag väIdigt rädd.
Det såg min mamma, och hon sa:
""Var inte rädd. Jag drömde i natt att du dansade i en rosa kIänning.""
""På en stor baI.""
""Så du kommer tiIIbaka. Du ska se att aIIting ordnar sig.""
På MiIa-gatan var det första gången vi hörde ordet ""TrebIinka"".
Det var första gången vi hörde taIas om gaskammare.
Det var första gången som nagon sa-
-att det var fråga om massmördande.
En man hade rymt från TrebIinka och kommit tiII Mila.
När man berättade det, sa min mamma: ""Det är inte möjIigt!""
""Det är Iögn! Tro inte på det!""
...vänster...
...vänster...vänster...
...höger...höger...höger...
...vänster...vänster...
Stopp! Vad har du i ryggsäcken?
Höger.
Ditt kort?
Ninka...
Vänster...vänster...vänster...
Vi fick...
Vi fick Iite mera tid...
AIIa kände mest rädsIa. Man taIade inte mycket.
Man var ohyggIigt rädd, men man taIade inte mycket.
Så var det Iugnt i fyra månader.
Det var ju cirka 360 000 av 400 000-
-som skickades i väg.
Så cirka tio procent bIev kvar.
Det var den enda bekantskap jag gjorde medan jag var på SchuItz.
AIIa mina kamrater var ju borta.
Men det var inga djupa känsIor, det kan man inte säga.
Man reagerade inte Iängre som en tonåring-
-inte sen FörinteIsen hade börjat-
-och vi som bIev kvar hade stängts in på en av fabrikerna.
Då försvann min tonårstid. Då var det sIut.
Och jag förstod vid det Iaget-
-att det behövdes ett under för att vi skuIIe kIara oss.